Jätkame siis....
Mudelist siis kah, õigemini mudelitest: nagu varem mainitud sai, tegi tol ajal ZIS-42 poolroomikut ainult Fort. Kuigi tänaselgi päeval pakutakse veel sama plastikut, nii et ei midagi uut. See ei olnud just lihtne valik – robustsevõitu detailsus, karbist kokku pandud isendi tunneb küll ära, aga see ei olnud see, mis mulle oleks huvi pakkunud. Sügasin siis veidi mütsialust ja otsustasin Fort-i hädavajalikumad jupid (roomikkäiguosa) ristata Zvezda ZIS-5V-ga. Nii et alguses tõstsin lauale kaks karpi, sellised:
Ja kuna kõigepealt oli vaja masinat ennast, siis alustasin veoka raamist, edasi tuli kabiin ja siin läks asi veidi käest ära – kui olin ninaosa ja kabiini prooviks tillukeste liimitilgakeste abil kokku sobitanud, tundus, et midagi on valesti. Aga et heas kvaliteedis usaldusväärne graafika oli olemas, siis joonlaud ja supler kätte ja võrdlema. Ja nii oligi – üldine pikkus radiaatori esipinnast kabiini tagumise seinani klappis. Isegi liiga hästi. Kuid kabiini enda pikkus esiseinast tagumiseni oli mitu millimeeetrit suurem ja mootorikatte oma selle võrra väiksem. Nüüd sain aru, miks netis kohatud Zvezda Zis-5 mudelid tundusid piltidel kuidagi nagu „nöbininad“.
Vahemärkus: see hea graafika on pärit ajakirjast M-Hobby ja alles nüüd vaatasin, et 1999 aasta numbrist. Nii et selle projekti algusest võib möödas olla ka ligi 20 aastat... aeg lendab
Edasi hakkas siis saagimine-viilimine-kleepimine pihta, kõige tülikam oli ninaosa pikemaks venitamine, kuigi ega uste kitsamaks tegemine kah just eufooriat ei tekitanud. Aga tehtud need said ja siis oli paras aeg rataste ja muu sellise kallale asuda. Esimestega oli kohe selge, et tuleb midagi aretama hakata - Fort-i originaalid olid veidi paremad, kui Zvezda omad, aga siiski piisavalt jamad, et nendega mitte rahul olla, siin on siis mõlemad:
Lõpuks tuli master-mudel teha – rattarumm ja kilp Fort-i komplektist, kilbi avasid sai veidi kohendatud ja jäid nii enam-vähem. Rattarumm läks käiku, kuna sellel masinal esimesi pidureid ei olnud, tollased juhid olevat öelnud, et ega pidureid tegelikult vaja olegi – lase ainult gaas maha ja jääb ise seisma. Rehvi „laenasin“ mingi ameeriklaste veoka karbist, võimalik et tegu oli GMC CCKW-ga, mis on ka loogiline – 43 aastal kasutati pea kõikidel nõuka masinatel lend-lease rehve ja laternaid. Igatahes sobiva läbmõõdu ja mustriga rehvi ma leidsn, aga kuna laius oli väikesevõitu, siis liimisin poolte vahele plastikust rõnga, selline siis jäi:
Ja mõlemad esirattad, tegelikult on varuratas kah valmis, aga see häbenes pildile tulla, nii et selle esitlus jääb edasiseks. Ratastelt on aegade jooksul krunti veidi maha kulunud, aga eks neid jõuab veel reanimeerida:
Järgmise korrani.